POVÍDÁNÍ O HERKULOVI
S jeho majiteli jsme se seznámili čirou náhodou, aniž bychom tehdy tušili, že si od nás nakonec nějaké štěňátko odnesou. Často naše nálepkami ozdobené auto vídali u valašskomeziříčských supermarketů, a tak se nás rozhodli oslovit přímo v jednom z nich s nesmělou prosbou o návštěvu a pomazlení si pejsků. Rádi a s láskou vzpomínali na svého prvního Parsona Keléva, o kterého přišli tragickým způsobem, a tak si chtěli znovu připomenout ty krásné a šťastné chvilky, které s ním prožili. Čirou náhodou jsme tehdy doma měli 3 týdenní štěňátka z vrhu H, takže koukat a mazlit se bylo opravdu s čím, nemluvě o našich 4 fenkách. Hned při první návštěvě se Ivana na první pohled zamilovala do jednoho ze štěňátek a už tehdy věděla, že jejich domácnost bude znovu okupovat pes. Trvalo ještě další 2 týdny, než se nás opatrně zeptala, jestli je Herkules volný. Měla velké štěstí, protože zrovna Herkules patřil mezi jedno z prvně zadaných štěňat a kvůli zbarvení jsem na něj měla nejvíce dotazů. Naštěstí ho zájemkyně z druhého konce republiky odřekla a já jsem tomu byla nakonec ráda, protože jsem věděla, že je velká šance Herkula potkávat i jako dospělého a případně ovlivnit jeho výstavní a chovnou kariéru. Návštěvy Ivany a Romana se stávaly každotýdenní pravidelností a nakonec se Herkules ve věku 9,5 týdnů k nim přestěhoval natrvalo. My jsme se stali jeho druhými, i když přísnějšími páníčky, ke kterým se čas od času chodí vyřádit s holkama, přečkat chvilky, kdy jsou jeho pánové pracovně zaneprázdnění, podstoupit výstavní výcvik nebo pravidelné zkrášlení. Vrací se k nám velmi rád bez známek jakéhokoliv tesknění a bez problémů se pokaždé přizpůsobí našemu řádu a smečkové hierarchii. Díky němu jsme získali výborné přátele do nepohody v podobě Ivany a Romana. :-) |
||
<< zpět | ||